Author: lilchenko
Last saved by: astepanova
Company: mcfr

ЗАКОН УКРАЇНИ 

Про освіту
Із змінами і доповненнями, внесеними
Законом України
від 18 червня 1992 року № 2477-XII,
Декретами Кабінету Міністрів України 
від 26 грудня 1992 року № 12-92,
від 31 грудня 1992 року № 23-92,
Законами України 
від 5 травня 1993 року № 3180-XII,
від 30 червня 1994 року № 69/94-ВР,
від 23 вересня 1994 року № 183/94-ВР,
від 13 жовтня 1994 року № 200/94-ВР,
від 22 грудня 1995 року № 498/95-ВР,
від 22 березня 1996 року № 96/96-ВР,
від 23 березня 1996 року № 100/96-ВР 
(Законом України від 23 березня 1996 року № 100/96-ВР 
цей Закон викладено в новій редакції),
від 17 грудня 1996 року № 608/96-ВР, 
від 14 жовтня 1998 року № 178-XIV,
від 7 грудня 2000 року № 2120-III,
від 11 липня 2001 року № 2628-III,
від 13 грудня 2001 року № 2887-III,
від 20 грудня 2001 року № 2905-III,
від 26 грудня 2002 року № 380-IV, 
від 11 вересня 2003 року № 1158-IV,
від 27 листопада 2003 року № 1344-IV,
від 11 грудня 2003 року № 1377-IV,
від 20 квітня 2004 року № 1694-IV, 
від 17 червня 2004 року № 1801-IV,
від 23 грудня 2004 року № 2285-IV,
від 25 березня 2005 року № 2505-IV,
від 1 грудня 2005 року № 3167-IV,
від 20 грудня 2005 року № 3235-IV,
від 22 лютого 2006 року № 3461-IV,
від 1 грудня 2006 року № 424-V,
від 19 грудня 2006 року № 489-V
(окремі положення Закону України від 19 грудня 2006 року № 489-V
визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними),
згідно з Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007),
від 28 грудня 2007 року № 107-VI 
(зміни, внесені Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI,
діють по 31 грудня 2008 року,
зміни, внесені пунктом 49 розділу II Закону України
від 28 грудня 2007 року № 107-VI,
визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними),
згідно з Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008),
від 20 травня 2008 року № 290-VI,
від 1 червня 2010 року № 2289-VI
(зміни, внесені Законом України від 1 червня 2010 року № 2289-VI,
 вводяться в дію з 31 липня 2010 року),
 від 23 вересня 2010 року № 2555-VI,
 від 23 грудня 2010 року № 2856-VI
(У тексті Закону слова «заклади освіти» в усіх відмінках замінено словами «навчальні заклади» у відповідному відмінку згідно із Законом України від 11 вересня 2003 року № 1158-IV)
Освіта — основа інтелектуального, культурного, духовного, соціального, економічного розвитку суспільства і держави. 
Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, розвиток її талантів, розумових і фізичних здібностей, виховання високих моральних якостей, формування громадян, здатних до свідомого суспільного вибору, збагачення на цій основі інтелектуального, творчого, культурного потенціалу народу, підвищення освітнього рівня народу, забезпечення народного господарства кваліфікованими фахівцями. 
Освіта в Україні ґрунтується на засадах гуманізму, демократії, національної свідомості, взаємоповаги між націями і народами. 
Розділ I 
ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ 
Стаття 1. Законодавство України про освіту 
Законодавство України про освіту базується на Конституції України і складається з цього Закону, інших актів законодавства України. 
Стаття 2. Завдання законодавства України про освіту 
Завданням законодавства України про освіту є регулювання суспільних відносин у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загально-культурної підготовки громадян України. 
Стаття 3. Право громадян України на освіту 
1. Громадяни України мають право на безкоштовну освіту в усіх державних навчальних закладах незалежно від статі, раси, національності, соціального і майнового стану, роду та характеру занять, світоглядних переконань, належності до партій, ставлення до релігії, віросповідання, стану здоров’я, місця проживання та інших обставин. Це право забезпечується: 
розгалуженою мережею навчальних закладів, заснованих на державній та інших формах власності, наукових установ, закладів післядипломної освіти; 
відкритим характером навчальних закладів, створенням умов для вибору профілю навчання і виховання відповідно до здібностей, інтересів громадянина; 
різними формами навчання — очною, вечірньою, заочною, екстернатом, а також педагогічним патронажем. 
2. Держава здійснює соціальний захист вихованців, учнів, студентів, курсантів, слухачів, стажистів, клінічних ординаторів, аспірантів, докторантів та інших осіб, незалежно від форм їх навчання і типів навчальних закладів, де вони навчаються, сприяє здобуттю освіти в домашніх умовах. 
3. Для одержання документа про освіту громадяни мають право на державну атестацію. 
4. Іноземні громадяни, особи без громадянства здобувають освіту в навчальних закладах України відповідно до чинного законодавства та міжнародних договорів. 
Стаття 4. Державна політика в галузі освіти 
1. Україна визнає освіту пріоритетною сферою соціально-економічного, духовного і культурного розвитку суспільства. 
2. Державна політика в галузі освіти визначається Верховною Радою України відповідно до Конституції України і здійснюється органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. 
Стаття 5. Державний контроль за діяльністю навчальних закладів 
Державний контроль за діяльністю навчальних закладів незалежно від форм власності здійснюється з метою забезпечення реалізації єдиної державної політики в галузі освіти. Державний контроль проводиться центральними і місцевими органами управління освітою та Державною інспекцією навчальних закладів при Міністерстві освіти України. Положення про центральні державні органи управління освітою, про Державну інспекцію навчальних закладів при Міністерстві освіти України затверджуються Кабінетом Міністрів України. 
Стаття 6. Основні принципи освіти 
Основними принципами освіти в Україні є: 
доступність для кожного громадянина усіх форм і типів освітніх послуг, що надаються державою; 
рівність умов кожної людини для повної реалізації її здібностей, таланту, всебічного розвитку; 
гуманізм, демократизм, пріоритетність загальнолюдських духовних цінностей; 
органічний зв’язок з світовою та національною історією, культурою, традиціями; 
незалежність освіти від політичних партій, громадських і релігійних організацій; 
науковий, світський характер освіти; 
інтеграція з наукою і виробництвом; 
взаємозв’язок з освітою інших країн; 
гнучкість і прогностичність системи освіти; 
єдність і наступність системи освіти; 
безперервність і різноманітність освіти; 
поєднання державного управління і громадського самоврядування в освіті. 
Стаття 7. Мова освіти 
Мова освіти визначається Конституцією України, Законом Української РСР «Про мови в Українській РСР». 
Стаття 8. Навчально-виховний процес і громадсько-політична діяльність 
у навчальних закладах 
1. Навчально-виховний процес у навчальних закладах є вільним від втручання політичних партій, громадських, релігійних організацій. 
2. Залучення учнів, студентів до участі в політичних акціях і релігійних заходах під час навчально-виховного процесу не допускається. 
3. Належність особи до будь-якої політичної партії, громадської, релігійної організації, що діють відповідно до Конституції України, не є перешкодою для її участі в навчально-виховному процесі. 
4. Учні, студенти, працівники освіти можуть створювати у навчальних закладах первинні осередки об’єднань громадян, членами яких вони є. 
Стаття 9. Навчальні заклади і церква (релігійні організації) 
Навчальні заклади в Україні незалежно від форм власності відокремлені від церкви (релігійних організацій), мають світський характер, крім навчальних закладів, заснованих релігійними організаціями. 
Стаття 10. Управління освітою 
1. В Україні для управління освітою створюються система державних органів управління і органи громадського самоврядування. 
2. Органи управління освітою і громадського самоврядування діють у межах повноважень, визначених законодавством. 
Стаття 11. Органи управління освітою 
До державних органів управління освітою в Україні належать: 
Міністерство освіти України; 
міністерства і відомства України, яким підпорядковані навчальні заклади; 
Вища атестаційна комісія України; 
Міністерство освіти Автономної Республіки Крим; 
місцеві органи державної виконавчої влади та органи місцевого самоврядування і підпорядковані їм органи управління освітою. 
Стаття 12. Повноваження Міністерства освіти України та міністерств і відомств України, яким підпорядковані навчальні заклади
1. Міністерство освіти України є центральним органом державної виконавчої влади, який здійснює керівництво у сфері освіти. 
Міністерство освіти України: 
бере участь у визначенні державної політики в галузі освіти, науки, професійної підготовки кадрів, розробляє програми розвитку освіти, державні стандарти освіти; 
встановлює державні стандарти знань з кожного предмета; 
визначає мінімальні нормативи матеріально-технічного, фінансового забезпечення навчальних закладів; 
здійснює навчально-методичне керівництво, контроль за дотриманням державних стандартів освіти, державне інспектування; 
забезпечує зв’язок із навчальними закладами, державними органами інших країн з питань, які входять до його компетенції; 
проводить акредитацію вищих та професійно-технічних навчальних закладів незалежно від форм власності та підпорядкування, видає їм ліцензії, сертифікати; 
формує і розміщує державне замовлення на підготовку спеціалістів з вищою освітою; 
розробляє умови прийому до навчальних закладів; 
забезпечує випуск підручників, посібників, методичної літератури; 
розробляє проекти положень про навчальні заклади, що затверджуються Кабінетом Міністрів України; 
організовує атестацію педагогічних і науково-педагогічних працівників щодо присвоєння їм кваліфікаційних категорій, педагогічних та вчених звань; 
разом з іншими міністерствами і відомствами, яким підпорядковані навчальні заклади, Міністерством освіти Автономної Республіки Крим реалізує державну політику в галузі освіти, здійснює контроль за її практичним втіленням, дотриманням актів законодавства про освіту в усіх навчальних закладах незалежно від форм власності та підпорядкування; 
здійснює керівництво державними навчальними закладами. 
Акти Міністерства освіти України, прийняті у межах його повноважень, є обов’язковими для міністерств і відомств, яким підпорядковані навчальні заклади, Міністерства освіти Автономної Республіки Крим, місцевих органів державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, підпорядкованих їм органів управління освітою, навчальних закладів незалежно від форм власності. 
Міністерство освіти України забезпечує організацію роботи з фізичного виховання, фізкультурно-оздоровчої і спортивної роботи в навчальних закладах всіх типів і рівнів акредитації, здійснює науково-методичне забезпечення цієї роботи в ході навчального процесу і в позанавчальний час. 
(частину 1 статті 12 доповнено абзацом згідно із 
Законом України від 14.10.98 р. № 178-XIV)
2. Міністерства і відомства, яким підпорядковані навчальні заклади, разом з Міністерством освіти України беруть участь у здійсненні державної політики в галузі освіти, науки, професійної підготовки кадрів, у проведенні державного інспектування та акредитації навчальних закладів, здійснюють контрольні функції по дотриманню вимог щодо якості освіти, забезпечують зв’язок із навчальними закладами та державними органами інших країн з питань, що належать до їх компетенції, організовують впровадження у практику досягнень науки і передового досвіду. 
Акти міністерств і відомств, яким підпорядковані навчальні заклади, прийняті у межах їх компетенції, є обов’язковими для місцевих органів державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, підпорядкованих їм органів управління освітою, навчальних закладів відповідного профілю незалежно від форм власності. 
3. Міністерство освіти Автономної Республіки Крим здійснює повноваження керівництва освітою, крім повноважень, віднесених до компетенції Міністерства освіти України, міністерств і відомств, яким підпорядковані навчальні заклади. 
4. Інші повноваження Міністерства освіти України, міністерств і відомств України, яким підпорядковані навчальні заклади, визначаються положенням про них. 
Стаття 13. Повноваження Вищої атестаційної комісії України 
Вища атестаційна комісія України організовує і проводить атестацію наукових і науково-педагогічних кадрів, керує роботою по присудженню наукових ступенів, присвоєнню вченого звання старшого наукового співробітника. 
Положення про Вищу атестаційну комісію України затверджується Кабінетом Міністрів України. 
Стаття 14. Повноваження місцевих органів державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в галузі освіти 
1. Місцеві органи державної виконавчої влади та органи місцевого самоврядування здійснюють державну політику в галузі освіти і в межах їх компетенції: 
встановлюють, не нижче визначених Міністерством освіти України мінімальних нормативів, обсяги бюджетного фінансування навчальних закладів, установ, організацій системи освіти, що є комунальною власністю, та забезпечують фінансування витрат на їх утримання; 
забезпечують розвиток мережі навчальних закладів та установ, організацій системи освіти, зміцнення їх матеріальної бази, господарське обслуговування; 
здійснюють соціальний захист працівників освіти, дітей, учнівської і студентської молоді, створюють умови для їх виховання, навчання і роботи відповідно до нормативів матеріально-технічного та фінансового забезпечення; 
організовують облік дітей дошкільного та шкільного віку, контролюють виконання вимог щодо навчання дітей у навчальних закладах; 
вирішують у встановленому порядку питання, пов’язані з опікою і піклуванням про неповнолітніх, які залишилися без піклування батьків, дітей-сиріт, захист їх прав, надання матеріальної та іншої допомоги; 
створюють належні умови за місцем проживання для виховання дітей, молоді, розвитку здібностей, задоволення їх інтересів; 
забезпечують у сільській місцевості регулярне безкоштовне підвезення до місця навчання і додому дітей дошкільного віку, учнів та педагогічних працівників; 
організовують професійне консультування молоді та продуктивну працю учнів; 
визначають потреби, обсяги і розробляють пропозиції щодо державного замовлення на підготовку робітничих кадрів для регіону; 
вирішують у встановленому порядку питання, пов’язані з наданням особам, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, можливості здобувати загальну середню освіту. 
(частину першу статті 14 доповнено абзацом
згідно із Законом України від 01.12.2005 р. № 3167-IV)
2. Місцевими органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування створюються відповідні органи управління освітою, діяльність яких спрямовується на: 
управління навчальними закладами, що є комунальною власністю; 
організацію навчально-методичного забезпечення навчальних закладів, вдосконалення професійної кваліфікації педагогічних працівників, їх перепідготовку та атестацію у порядку, встановленому Міністерством освіти України; 
координацію дій педагогічних, виробничих колективів, сім’ї, громадськості з питань навчання і виховання дітей; 
визначення потреб, розроблення пропозицій щодо державного контракту і формування регіонального замовлення на педагогічні кадри, укладання договорів на їх підготовку; 
контроль за дотриманням вимог щодо змісту, рівня і обсягу освіти, атестацію навчальних закладів, що є комунальною власністю. 
Місцеві органи управління освітою у здійсненні своїх повноважень підпорядковані місцевим органам державної виконавчої влади, органам місцевого самоврядування та відповідним державним органам управління освітою у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Стаття 15. Державні стандарти освіти 
1. Державні стандарти освіти встановлюють вимоги до змісту, обсягу і рівня освітньої та фахової підготовки в Україні. Вони є основою оцінки освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівня громадян незалежно від форм одержання освіти. 
Державні стандарти освіти розробляються окремо з кожного освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівня і затверджуються Кабінетом Міністрів України. Вони підлягають перегляду та перезатвердженню не рідше як один раз на 10 років. 
2. Відповідність освітніх послуг державним стандартам і вимогам визначається засновником навчального закладу, Міністерством освіти України, Міністерством освіти Автономної Республіки Крим, міністерствами і відомствами, яким підпорядковані навчальні заклади, місцевими органами управління освітою шляхом ліцензування, інспектування, атестації та акредитації навчальних закладів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Абзац другий частини другої статті 15 виключено 
(частину другу статті 15 доповнено абзацом другим згідно із
 Законом України від 01.12.2006 р. № 424-V,
абзац другий частини другої статті 15 виключено
 згідно із Законом України від 01.06.2010 р. № 2289-VI,
який вводиться в дію з 31 липня 2010 року)
3. За результатами ліцензування Міністерство освіти України, Міністерство освіти Автономної Республіки Крим, місцеві органи управління освітою у межах своїх повноважень надають навчальним закладам, незалежно від форм власності, ліцензії на право здійснення освітньої діяльності відповідно до державних вимог із встановленням за певними освітніми або освітньо-кваліфікаційними рівнями обсягів підготовки, які відповідають кадровому, науково-методичному та матеріально-технічному забезпеченню, вносять їх до державного реєстру навчальних закладів. 
Невиконання або грубе порушення навчальним закладом умов і правил ліцензійної діяльності, подання та розповсюдження недостовірної інформації щодо її здійснення є підставою для призупинення дії або анулювання ліцензії. 
4. За результатами акредитації вищих навчальних закладів, закладів післядипломної освіти Міністерство освіти України разом з міністерствами і відомствами, яким підпорядковані навчальні заклади: 
визначає відповідність освітніх послуг державним стандартам певного освітньо-кваліфікаційного рівня за напрямами (спеціальностями), надає право видачі документа про освіту державного зразка; 
встановлює рівень акредитації навчального закладу; 
надає певну автономію навчального закладу відповідно до отриманого статусу; 
інформує громадськість про якість освітньої та наукової діяльності вищих навчальних закладів; 
вирішує в установленому порядку питання про реорганізацію вищого навчального закладу з наданням відповідного статусу або його ліквідацію. 
5. За результатами атестації дошкільних, середніх, позашкільних та професійно-технічних навчальних закладів Міністерство освіти України, Міністерство освіти Автономної Республіки Крим, місцеві органи управління освітою у межах своїх повноважень: 
визначають відповідність освітніх послуг, які надаються навчальними закладами, державним стандартам певного освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівня; 
приймають рішення про створення спеціалізованих навчальних закладів: шкіл, колегіумів, ліцеїв, гімназій тощо; 
вносять пропозиції Міністерству освіти України про надання відповідного статусу професійно-технічним навчальним закладам; 
приймають рішення про створення, реорганізацію або ліквідацію навчальних закладів. 
6. За особливі досягнення в роботі навчальному закладу Президентом України може бути надано статус національного навчального закладу. 
Стаття 16. Органи громадського самоврядування в освіті 
1. Органами громадського самоврядування в освіті є: 
загальні збори (конференція) колективу навчального закладу; 
районна, міська, обласна конференції педагогічних працівників, з’їзд працівників освіти Автономної Республіки Крим; 
Всеукраїнський з’їзд працівників освіти. 
2. Органи громадського самоврядування в освіті можуть об’єднувати учасників навчально-виховного процесу, спеціалістів певного професійного спрямування. 
3. Органи громадського самоврядування в освіті вносять пропозиції щодо формування державної політики в галузі освіти, вирішують у межах своїх повноважень питання навчально-виховної, науково-дослідної, методичної, економічної і фінансово-господарської діяльності навчальних закладів. 
Повноваження органів громадського самоврядування в освіті визначає в межах чинного законодавства Міністерство освіти України за участю представників профспілок, всеукраїнських педагогічних (освітянських) об’єднань. 
Стаття 17. Самоврядування навчальних закладів 
Самоврядування навчальних закладів передбачає їх право на: 
самостійне планування роботи, вирішення питань навчально-виховної, науково-дослідної, методичної, економічної і фінансово-господарської діяльності; 
участь у формуванні планів прийому учнів, студентів, слухачів з урахуванням державного контракту (замовлення) та угод підприємств, установ, організацій, громадян; 
визначення змісту компонента освіти, що надається навчальним закладом понад визначений державою обсяг; 
прийняття на роботу педагогічних, науково-педагогічних, інженерно-педагогічних та інших працівників, а також фахівців з інших держав, у тому числі за контрактами; 
самостійне використання усіх видів асигнувань, затвердження структури і штатного розпису в межах встановленого фонду заробітної плати; 
здійснення громадського контролю за організацією харчування, охорони здоров’я, охорони праці в навчальних закладах. 
Стаття 18. Умови створення навчальних закладів 
1. Навчальні заклади створюються органами державної виконавчої влади і органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, громадянами відповідно до соціально-економічних, національних, культурно-освітніх потреб у них за наявності необхідної матеріально-технічної, науково-методичної бази, педагогічних кадрів. Навчальний заклад набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб. 
(частина перша статті 18 із змінами, внесеними
 згідно із Законом України від 23.09.2010 р. № 2555-VI)
2. Навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу. 
3. Навчальні заклади незалежно від їх статусу і належності забезпечують якість освіти в обсязі вимог державних стандартів освіти. 
4. Потреба у вищих навчальних закладах незалежно від форм власності та їх мережа визначаються Кабінетом Міністрів України. 
Потреба в професійно-технічних навчальних закладах визначається Кабінетом Міністрів України, а їх мережа — Міністерством освіти України. 
Потреба в навчальних закладах, заснованих на комунальній власності, визначається місцевими органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. 
Порядок створення, реорганізації і ліквідації навчальних закладів встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
5. Діяльність навчальних закладів розпочинається за наявності ліцензії на здійснення діяльності, пов’язаної з наданням послуг для одержання освіти і підготовкою фахівців різних рівнів кваліфікації. Ліцензія видається у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
6. Навчальні заклади діють на підставі власних статутів, затверджених: 
Міністерством освіти України стосовно навчальних закладів, що засновані на загальнодержавній власності і перебувають у його системі; 
міністерствами, відомствами України, яким підпорядковані навчальні заклади, засновані на загальнодержавній власності, за погодженням з Міністерством освіти України; 
Міністерством освіти України стосовно вищих навчальних закладів, заснованих на інших формах власності; 
місцевими органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування стосовно державних навчальних закладів, що є комунальною власністю, і навчальних закладів (крім вищих навчальних закладів), заснованих на інших формах власності. 
7. Навчальний заклад повинен мати власну назву, в якій обов’язково вказується його тип (дитячий садок, школа, гімназія, ліцей, колегіум, коледж, інститут, консерваторія, академія, університет чи інше) та організаційно-правова форма. 
Стаття 19. Наукове і методичне забезпечення освіти 
Наукове і методичне забезпечення освіти здійснюють Міністерство освіти України, Національна Академія наук України, Академія педагогічних наук України, міністерства і відомства, яким підпорядковані навчальні заклади, Міністерство освіти Автономної Республіки Крим, вищі навчальні заклади, академічні, галузеві науково-дослідні інститути, заклади післядипломної освіти, інші науково-методичні і методичні установи у взаємодії з відповідними підприємствами, творчими спілками, асоціаціями, товариствами, громадськими науковими організаціями. 
Стаття 20. Керівник навчального закладу
1. Навчальний заклад очолює його керівник (завідуючий, директор, ректор, президент тощо). 
2. Керівники навчальних закладів, що є у загальнодержавній власності і підпорядковані Міністерству освіти України, обираються за конкурсом і призначаються на посаду Міністерством освіти України шляхом укладання з ними контракту відповідно до порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України. 
3. Керівники навчальних закладів, що є загальнодержавною власністю і підпорядковані іншим міністерствам і відомствам України, обираються за конкурсом і призначаються на посаду (за попереднім погодженням з Міністерством освіти України) відповідними міністерствами і відомствами України шляхом укладання з ними контракту. 
4. Керівники навчальних закладів, що є комунальною власністю, призначаються Міністерством освіти Автономної Республіки Крим, відповідними обласними, міськими, районними органами управління освітою за попереднім погодженням з місцевими органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. 
5. Керівники навчальних закладів, заснованих на інших формах власності, призначаються їх засновниками або уповноваженими ними органами за попереднім погодженням з відповідними органами управління освітою місцевих органів державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. 
6. Керівники вищих навчальних закладів щорічно звітують перед загальними зборами (конференцією) колективу навчального закладу. 

Стаття 21. Психологічна служба в системі освіти 
У системі освіти діє державна психологічна служба. Психологічне забезпечення навчально-виховного процесу в навчальних закладах здійснюють практичні психологи. За своїм статусом практичні психологи належать до педагогічних працівників. 
Стаття 22. Соціально-педагогічний патронаж у системі освіти 
Соціально-педагогічний патронаж у системі освіти сприяє взаємодії навчальних закладів, сім’ї і суспільства у вихованні дітей, їх адаптації до умов соціального середовища, забезпечує консультативну допомогу батькам, особам, які їх замінюють. Педагогічний патронаж здійснюється соціальними педагогами. За своїм статусом соціальні педагоги належать до педагогічних працівників. 
Стаття 23. Участь діячів науки, культури та представників інших сфер діяльності
у навчально-виховній роботі 
Діячі науки, культури та представники інших сфер діяльності за рішенням навчального закладу можуть брати участь у навчально-виховній роботі, керівництві учнівськими, студентськими об’єднаннями за інтересами, сприяти інтелектуальному, культурному розвитку учнівської, студентської молоді, подавати консультаційну допомогу педагогам. 
Стаття 24. Організація медичного обслуговування у системі освіти 
Організація безкоштовного медичного обслуговування в системі освіти забезпечується місцевими органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, здійснюється закладами Міністерства охорони здоров’я України, відомчими закладами охорони здоров’я відповідно до чинного законодавства. 
Стаття 25. Організація харчування в навчальних закладах
Організація та відповідальність за харчування у державних навчальних закладах покладається на місцеві органи державної виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, міністерства і відомства України, яким підпорядковані навчальні заклади, керівників навчальних закладів і здійснюється за рахунок бюджетних асигнувань. 
Харчування у навчальних закладах інших форм власності організовують засновник і керівник закладу. 
Контроль та державний нагляд за якістю харчування покладається на органи охорони здоров’я. 
Стаття 26. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов навчання, праці та виховання 
Забезпечення безпечних і нешкідливих умов навчання, праці та виховання у навчальних закладах покладається на їх власника або уповноважений ним орган, керівника навчального закладу. 
Стаття 27. Документи про освіту 
Випускнику державного або іншого акредитованого (атестованого) навчального закладу видається відповідний документ про освіту встановленого зразка. 
Зразки документів про освіту затверджуються Кабінетом Міністрів України. 
Розділ II 
СИСТЕМА ОСВІТИ 
Стаття 28. Поняття системи освіти 
Система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти. 
Стаття 29. Структура освіти 
Структура освіти включає: дошкільну освіту; загальну середню освіту; позашкільну освіту; професійно-технічну освіту; вищу освіту; післядипломну освіту; аспірантуру; докторантуру; самоосвіту. 
Стаття 30. Освітні та освітньо-кваліфікаційні рівні 
1. В Україні встановлюються такі освітні рівні: 
початкова загальна освіта; 
базова загальна середня освіта; 
повна загальна середня освіта; 
професійно-технічна освіта; 
базова вища освіта; 
повна вища освіта. 
2. В Україні встановлюються такі освітньо-кваліфікаційні рівні: 
кваліфікований робітник; 
молодший спеціаліст; 
бакалавр; 
спеціаліст, магістр. 
Положення про освітні та освітньо-кваліфікаційні рівні (ступеневу освіту) затверджується Кабінетом Міністрів України. 
Стаття 31. Наукові ступені 
1. Науковими ступенями є: 
кандидат наук; 
доктор наук. 
2. Наукові ступені кандидата і доктора наук присуджуються спеціалізованими вченими радами вищих навчальних закладів, наукових установ та організацій у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Стаття 32. Вчені звання 
1. Вченими званнями є: 
старший науковий співробітник; 
доцент; 
професор. 
2. Вчені звання старший науковий співробітник, доцент, професор присвоюються на основі рішень вчених рад вищих навчальних закладів, наукових установ і організацій у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 

Стаття 33. Дошкільна освіта 
Дошкільна освіта і виховання здійснюються у сім’ї, дошкільних навчальних закладах у взаємодії з сім’єю і мають на меті забезпечення фізичного, психічного здоров’я дітей, їх всебічного розвитку, набуття життєвого досвіду, вироблення умінь, навичок, необхідних для подальшого навчання. 
Стаття 34. Дошкільні навчальні заклади 
Дошкільними навчальними закладами є: 
дошкільні навчальні заклади (ясла); 
дошкільні навчальні заклади (ясла-садки); 
дошкільні навчальні заклади (дитячі садки); 
дошкільні навчальні заклади (ясла-садки) компенсуючого типу; 
будинки дитини; 
дошкільні навчальні заклади (дитячі будинки) інтернатного типу; 
дошкільні навчальні заклади (ясла-садки) сімейного типу; 
дошкільні навчальні заклади (ясла-садки) комбінованого типу; 
дошкільні навчальні заклади (центри розвитку дитини). 
абзац одинадцятий частини першої статті 34 виключено 
(згідно із Законом України
 від 20.05.2008 р. № 290-VI)
Прийом дітей у дошкільні навчальні заклади проводиться за бажанням батьків або осіб, які їх замінюють. 
(стаття 34 у редакції Закону
 України від 11.07.2001 р. № 2628-III)
Стаття 35. Загальна середня освіта 
1. Загальна середня освіта забезпечує всебічний розвиток дитини як особистості, її нахилів, здібностей, талантів, трудову підготовку, професійне самовизначення, формування загальнолюдської моралі, засвоєння визначеного суспільними, національно-культурними потребами обсягу знань про природу, людину, суспільство і виробництво, екологічне виховання, фізичне вдосконалення. 
2. Держава гарантує молоді право на отримання повної загальної середньої освіти і оплачує її здобуття. Повна загальна середня освіта в Україні є обов’язковою і може отримуватись у різних типах навчальних закладів. 
3. За рахунок коштів підприємств, установ і організацій, батьків та інших добровільних внесків можуть вводитися додаткові навчальні курси понад обсяг, визначений державним стандартом для відповідного освітнього рівня. 
Стаття 36. Середні навчальні заклади 
1. Основним видом середніх навчальних закладів є середня загальноосвітня школа трьох ступенів: перший — початкова школа, що забезпечує початкову загальну освіту, другий — основна школа, що забезпечує базову загальну середню освіту, третій — старша школа, що забезпечує повну загальну середню освіту. 
2. Школи кожного з трьох ступенів можуть функціонувати разом або самостійно. 
3. Навчання у середній загальноосвітній школі починається з шести- або семирічного віку. 
4. Школи першого ступеня у сільській місцевості створюються незалежно від наявної кількості учнів. Відкриття таких шкіл, а також самостійних класів у них здійснюється за рішенням місцевих органів державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. 
5. За рішенням місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування для задоволення освітніх потреб населення можуть створюватися навчально-виховні комплекси «дошкільний навчальний заклад — загальноосвітній навчальний заклад», «загальноосвітній навчальний заклад — дошкільний навчальний заклад» або об’єднання з іншими навчальними закладами, а також загальноосвітні навчальні заклади та групи продовженого дня. 
(частина 5 статті 36 у редакції Закону
 України від 11.07.2001 р. № 2628-III)
6. Для розвитку здібностей, обдарувань і талантів дітей створюються профільні класи (з поглибленим вивченням окремих предметів або початкової допрофесійної підготовки), спеціалізовані школи, гімназії, ліцеї, колегіуми, а також різні типи навчально-виховних комплексів, об’єднань. Особливо обдарованим дітям держава надає підтримку і заохочення (стипендії, направлення на навчання і стажування до провідних вітчизняних та закордонних освітніх, культурних центрів). 
7. Для здобуття загальної середньої освіти можуть створюватися вечірні (змінні) школи, а також класи, групи з очною, заочною формами навчання при загальноосвітніх школах. 
8. Бажаючим надається право і створюються умови для прискореного закінчення школи, складання іспитів екстерном. 
Стаття 37. Навчальні заклади для громадян, які потребують 
соціальної допомоги та реабілітації 
1. Для дітей, які не мають необхідних умов для виховання і навчання в сім’ї, створюються загальноосвітні школи-інтернати. 
2. Для дітей-сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків, створюються школи-інтернати, дитячі будинки, в тому числі сімейного типу, з повним державним утриманням. 
3. Для дітей, які потребують тривалого лікування, створюються дошкільні навчальні заклади, загальноосвітні санаторні школи-інтернати, дитячі будинки. Навчальні заняття з такими дітьми проводяться також у лікарнях, санаторіях, вдома. 
4. Для осіб, які мають вади у фізичному чи розумовому розвитку і не можуть навчатися в масових навчальних закладах, створюються спеціальні загальноосвітні школи-інтернати, школи, дитячі будинки, дошкільні та інші навчальні заклади з утриманням за рахунок держави. 
5. Для дітей і підлітків, які потребують особливих умов виховання, створюються загальноосвітні школи і професійно-технічні училища соціальної реабілітації. 
Стаття 38. Позашкільна освіта 
1. Позашкільна освіта та виховання є частиною структури освіти і спрямовуються на розвиток здібностей, талантів дітей, учнівської та студентської молоді, задоволення їх інтересів, духовних запитів і потреб у професійному визначенні. 
2. Позашкільна освіта та виховання здійснюються навчальними закладами, сім’єю, трудовими колективами, громадськими організаціями, товариствами, фондами і ґрунтуються на принципі добровільності вибору типів закладів, видів діяльності. 
3. Держава забезпечує умови для одержання учнями і молоддю позашкільної освіти. 

Стаття 39. Позашкільні навчальні заклади
1. До позашкільних навчальних закладів належать: палаци, будинки, центри, станції дитячої, юнацької творчості, учнівські та студентські клуби, дитячо-юнацькі спортивні школи, школи мистецтв, студії, початкові спеціалізовані мистецькі навчальні заклади, бібліотеки, оздоровчі та інші заклади. 
2. Для здійснення навчально-виховної роботи позашкільним навчальним закладам надаються спортивні об’єкти, культурні, оздоровчі та інші заклади безкоштовно та на пільгових умовах. Порядок їх надання визначається місцевими органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. 
Стаття 40. Професійно-технічна освіта 
1. Професійно-технічна освіта забезпечує здобуття громадянами професії відповідно до їх покликань, інтересів, здібностей, а також допрофесійну підготовку, перепідготовку, підвищення їх кваліфікації.
(частина перша статті 40 у редакції
 Закону України від 11.09.2003 р. № 1158-IV)
2. Професійно-технічна освіта громадян здійснюється на базі повної загальної середньої освіти або базової загальної середньої освіти з наданням можливості здобувати повну загальну середню освіту. 
3. Громадяни, які потребують соціальної допомоги і реабілітації, а також громадяни, які навчаються окремим професіям за переліком, визначеним Кабінетом Міністрів України, можуть отримувати професію не маючи базової загальної середньої освіти. 
Стаття 41. Професійно-технічні навчальні заклади 
(назва статті 41 у редакції Закону
 України від 11.09.2003 р. № 1158-IV)
1. До професійно-технічних навчальних закладів належать: 
професійно-технічне училище відповідного профілю; 
професійне училище соціальної реабілітації; 
вище професійне училище; 
професійний ліцей; 
професійний ліцей відповідного профілю; 
професійно-художнє училище; 
художнє професійно-технічне училище; 
вище художнє професійно-технічне училище; 
училище-агрофірма; 
вище училище-агрофірма; 
училище-завод; 
центр професійно-технічної освіти; 
центр професійної освіти; 
навчально-виробничий центр; 
центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів; 
навчально-курсовий комбінат; 
навчальний центр; 
інші типи навчальних закладів, що надають професійно-технічну освіту або здійснюють професійно-технічне навчання.
(частина перша статті 41 у редакції 
Закону України від 11.09.2003 р. № 1158-IV)
2. Професійно-технічні навчальні заклади можуть мати денні, вечірні відділення, створювати і входити в різні комплекси, об’єднання. 
3. Професійно-технічні навчальні заклади здійснюють підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації громадян за державним замовленням, а також за угодами з підприємствами, об’єднаннями, установами, організаціями, окремими громадянами. 
(частина третя статті 41 із змінами, внесеними
 згідно із Законом України від 11.09.2003 р. № 1158-IV)
4. Професійно-технічні навчальні заклади можуть мати одне або декілька підприємств (установ, організацій) — замовників підготовки кадрів. Відносини з підприємствами, установами та організаціями — замовниками підготовки кадрів регулюються відповідно до укладених угод.
(частина четверта статті 41 у редакції 
Закону України від 11.09.2003 р. № 1158-IV)
5. Учні державних професійно-технічних навчальних закладів із числа дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, і дітей, які потребують особливих умов виховання, перебувають на повному утриманні держави, інші учні зазначених навчальних закладів забезпечуються безкоштовним харчуванням і стипендією. Порядок повного державного утримання та забезпечення учнів державних професійно-технічних навчальних закладів безкоштовним харчуванням і стипендією визначається Кабінетом Міністрів України. 
(частина п’ята статті 41 із змінами, внесеними 
згідно із Законом України від 11.09.2003 р. № 1158-IV)
6. Випускникам професійно-технічних навчальних закладів відповідно до їх освітньо-кваліфікаційного рівня присвоюється кваліфікація «кваліфікований робітник» з набутої професії відповідного розряду (категорії). 
Випускникам вищих професійних училищ та центрів професійно-технічної освіти відповідно до їх освітньо-кваліфікаційного рівня може присвоюватися кваліфікація «молодший спеціаліст» тільки з акредитованого напряму (спеціальності).
(частина шоста статті 41 у редакції 
Закону України від 11.09.2003 р. № 1158-IV)
7. Громадяни можуть також одержати професію, підвищити кваліфікацію, пройти перепідготовку безпосередньо на виробництві. 
Стаття 42. Вища освіта 
1. Вища освіта забезпечує фундаментальну наукову, професійну та практичну підготовку, здобуття громадянами освітньо-кваліфікаційних рівнів відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей, удосконалення наукової та професійної підготовки, перепідготовку та підвищення їх кваліфікації. 
2. Вища освіта здійснюється на базі повної загальної середньої освіти. До вищих навчальних закладів, що здійснюють підготовку молодших спеціалістів, можуть прийматися особи, які мають базову загальну середню освіту. 
3. Підготовка фахівців у вищих навчальних закладах може проводитися з відривом (очна), без відриву від виробництва (вечірня, заочна), шляхом поєднання цих форм, а з окремих спеціальностей — екстерном. 
Держава створює умови громадянам України для реалізації їх права на здобуття вищої освіти. 
Навчання у вищих навчальних закладах державної форми власності оплачується державою, за винятком випадків, передбачених частиною четвертою статті 61 цього Закону, у вищих навчальних закладах інших форм власності — юридичними та фізичними особами. 
Прийом громадян до вищих навчальних закладів проводиться на конкурсній основі відповідно до здібностей незалежно від форми власності навчального закладу та джерел оплати за навчання. 
Контроль за дотриманням принципів соціальної справедливості та законності при прийомі громадян до вищих навчальних закладів здійснюється органами, уповноваженими цим Законом. 
4. Особливо обдарованим студентам забезпечується навчання та стажування за індивідуальними планами, встановлення спеціальних державних стипендій, створення умов для навчання за кордоном. 
Стаття 43. Вищі навчальні заклади
1. Вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. 
2. Відповідно до статусу вищих навчальних закладів встановлено чотири рівні акредитації: 
перший рівень — технікум, училище, інші прирівняні до них вищі навчальні заклади; 
другий рівень — коледж, інші прирівняні до нього вищі навчальні заклади; 
третій і четвертий рівні (залежно від наслідків акредитації) — інститут, консерваторія, академія, університет. 
3. Вищі навчальні заклади здійснюють підготовку фахівців за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями: 
молодший спеціаліст — забезпечують технікуми, училища, інші вищі навчальні заклади першого рівня акредитації; 
бакалавр — забезпечують коледжі, інші вищі навчальні заклади другого рівня акредитації; 
спеціаліст, магістр — забезпечують вищі навчальні заклади третього і четвертого рівнів акредитації. 
4. Вищі навчальні заклади певного рівня акредитації можуть здійснювати підготовку фахівців за освітньо-кваліфікаційними рівнями, які забезпечують навчальні заклади нижчого рівня акредитації. 
5. Вищі навчальні заклади у встановленому порядку можуть створювати різні типи навчально-науково-виробничих комплексів, об’єднань, центрів, інститутів, філій, коледжів, ліцеїв, гімназій. 
Стаття 44. Напрями діяльності вищого навчального закладу
1. Основними напрямами діяльності вищого навчального закладу є: 
підготовка фахівців різних освітньо-кваліфікаційних рівнів; 
підготовка та атестація наукових, науково-педагогічних кадрів; 
науково-дослідна робота; 
спеціалізація, підвищення кваліфікації, перепідготовка кадрів; 
культурно-освітня, методична, видавнича, фінансово-господарська, виробничо-комерційна робота; 
здійснення зовнішніх зв’язків. 
2. Вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами. 

Стаття 45. Наукова діяльність у системі вищої освіти 
1. Наукова діяльність у системі вищої освіти включає виконання науково-дослідних робіт, підготовку наукових і науково-педагогічних кадрів вищої кваліфікації. 
Науково-дослідна робота є складовою частиною підготовки фахівців і здійснюється науковими колективами, окремими вченими за договорами, контрактами, замовленнями, програмами, проектами. Для цього створюються наукові, науково-виробничі підрозділи, об’єднання, асоціації, технологічні парки, центри нових інформаційних технологій, науково-технічної творчості та інші формування. 
2. Держава визнає пріоритет фундаментальних досліджень, що виконуються у системі освіти. 
Стаття 46. Автономія вищого навчального закладу
1. Автономія може надаватися вищому навчальному закладу відповідно до рівня акредитації і передбачає права закладу на: 
визначення змісту освіти; 
визначення планів прийому студентів, аспірантів, докторантів з урахуванням державного контракту (замовлення) та угод з підприємствами, установами, організаціями, громадянами; 
встановлення і присвоєння вчених звань вищого навчального закладу четвертого рівня акредитації; 
інші повноваження, що делегують вищому навчальному закладу відповідно до його статусу державні органи управління освітою. 
2. Вищий навчальний заклад може делегувати окремі свої повноваження державним органам управління освітою. 
Стаття 47. Післядипломна освіта (спеціалізація, стажування, клінічна ординатура, підвищення кваліфікації та перепідготовка кадрів) 
1. Післядипломна освіта — спеціалізоване вдосконалення освіти та професійної підготовки особи шляхом поглиблення, розширення й оновлення її професійних знань, умінь та навичок або отримання іншої професії, спеціальності на основі здобутого раніше освітньо-кваліфікаційного рівня та практичного досвіду.
(частина перша статті 47 у редакції
 Закону України від 11.09.2003 р. № 1158-IV)
2. Частину другу статті 47 виключено 
(згідно із Законом 
України від 11.09.2003 р. № 1158-IV)
3. Форми, терміни і зміст навчання, методичної та науково-дослідної діяльності визначаються закладами післядипломної освіти за погодженням із замовником. 
Стаття 48. Заклади післядипломної освіти 
1. До закладів післядипломної освіти належать: 
академії, інститути (центри) підвищення кваліфікації, перепідготовки, вдосконалення, навчально-курсові комбінати; 
підрозділи вищих навчальних закладів (філіали, факультети, відділення та інші); 
професійно-технічні навчальні заклади; 
(абзац четвертий частини першої статті 48 у редакції 
Закону України від 11.09.2003 р. № 1158-IV)
науково-методичні центри професійно-технічної освіти;
(частину першу статті 48 доповнено новим абзацом п’ятим
згідно із Законом України від 11.09.2003 р. № 1158-IV,
у зв’язку з цим абзац п’ятий вважати абзацом шостим)
відповідні підрозділи в організаціях та на підприємствах. 
2. Заклади післядипломної освіти можуть працювати за очною, вечірньою, заочною формами навчання, мати філіали і вести науково-дослідну роботу. 
Стаття 49. Самоосвіта громадян 
Для самоосвіти громадян державними органами, підприємствами, установами, організаціями, об’єднаннями громадян, громадянами створюються відкриті та народні університети, лекторії, бібліотеки, центри, клуби, теле-, радіонавчальні програми тощо. 
Розділ III 
УЧАСНИКИ НАВЧАЛЬНО-ВИХОВНОГО ПРОЦЕСУ 
Стаття 50. Учасники навчально-виховного процесу 
Учасниками навчально-виховного процесу є: 
діти дошкільного віку, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти; 
(абзац другий статті 50 у редакції Закону
 України від 11.07.2001 р. № 2628-III)
керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти; 
батьки або особи, які їх замінюють, батьки-вихователі дитячих будинків сімейного типу; 
представники підприємств, установ, кооперативних, громадських організацій, які беруть участь у навчально-виховній роботі. 
Стаття 51. Права вихованців, учнів, студентів, курсантів, слухачів, стажистів, клінічних ординаторів, аспірантів, докторантів 
1. Вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти відповідно мають гарантоване державою право на: 
навчання для здобуття певного освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів; 
вибір навчального закладу, форми навчання, освітньо-професійних та індивідуальних програм, позакласних занять; 
додаткову відпустку за місцем роботи, скорочений робочий час та інші пільги, передбачені законодавством для осіб, які поєднують роботу з навчанням; 
продовження освіти за професією, спеціальністю на основі одержаного освітньо-кваліфікаційного рівня, здобуття додаткової освіти відповідно до угоди з навчальним закладом; 
одержання направлення на навчання, стажування до інших навчальних закладів, у тому числі за кордон; 
користування навчальною, науковою, виробничою, культурною, спортивною, побутовою, оздоровчою базою навчального закладу; 
доступ до інформації в усіх галузях знань; 
участь у науково-дослідній, дослідно-конструкторській та інших видах наукової діяльності, конференціях, олімпіадах, виставках, конкурсах; 
особисту або через своїх представників участь у громадському самоврядуванні, в обговоренні, вирішенні питань удосконалення навчально-виховного процесу, науково-дослідної роботи, призначення стипендій, організації дозвілля, побуту тощо; 
участь в об’єднаннях громадян; 
безпечні і нешкідливі умови навчання та праці; 
забезпечення стипендіями, гуртожитками, інтернатами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 
трудову діяльність у встановленому порядку в позаурочний час; 
перерву в навчанні у вищих та професійно-технічних навчальних закладах; 
користування послугами закладів охорони здоров’я, засобами лікування, профілактики захворювань та зміцнення здоров’я; 
захист від будь-яких форм експлуатації, фізичного та психічного насильства, від дій педагогічних, інших працівників, які порушують права або принижують їх честь і гідність. 
2. Відволікання учнів, студентів, курсантів, слухачів, стажистів, клінічних ординаторів, аспірантів, докторантів за рахунок навчального часу на роботу і здійснення заходів, не пов’язаних з процесом навчання, забороняється, крім випадків, передбачених рішенням Кабінету Міністрів України. 
Стаття 52. Обов’язки вихованців, учнів, студентів, курсантів, слухачів, стажистів, клінічних ординаторів, аспірантів, докторантів 
1. Обов’язками вихованців, учнів, студентів, курсантів, слухачів, стажистів, клінічних ординаторів, аспірантів, докторантів відповідно є: 
додержання законодавства, моральних, етичних норм; 
систематичне й глибоке оволодіння знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю, підвищення загального культурного рівня; 
додержання статуту, правил внутрішнього розпорядку навчального закладу. 
2. Випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов’язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
3. Інші обов’язки осіб, що навчаються, можуть встановлюватися законодавством, положеннями про навчальні заклади та їх статутами. 
Стаття 53. Додаткові види соціального і матеріального забезпечення вихованців, учнів, студентів, курсантів, слухачів, стажистів, клінічних ординаторів, аспірантів, докторантів 
1. Вихованцям, учням, студентам, курсантам, слухачам, стажистам, клінічним ординаторам, аспірантам, докторантам може надаватися додатково соціальна і матеріальна допомога за рахунок місцевих бюджетів, міністерств і відомств, підприємств, установ, організацій, коштів громадян, юридичних і фізичних осіб за межами України, благодійних організацій, а також з інших надходжень. 
2. При загальноосвітніх закладах утворюються фонди загального обов’язкового навчання для надання матеріальної допомоги учням, їх оздоровлення, проведення культурних заходів, інших передбачених законодавством витрат. Фонди загального обов’язкового навчання утворюються за рахунок коштів місцевих бюджетів у розмірі не меншому трьох відсотків витрат на утримання шкіл, а також за рахунок залучення коштів підприємств, установ, організацій, інших джерел. 
3. Для учнів, які проживають у сільській місцевості на відстані понад 3 кілометри від школи, забезпечується безкоштовне регулярне підвезення до школи і зі школи рейсовим транспортом або транспортом підприємств, установ та організацій. 
4. На час виробничого навчання, практики учням і студентам забезпечуються робочі місця, безпечні та нешкідливі умови праці. 
Порядок оплати виконаної роботи під час виробничого навчання і практики визначається Кабінетом Міністрів України. 
П’ятдесят відсотків заробітної плати за виробниче навчання і виробничу практику учнів, слухачів професійно-технічних навчальних закладів направляється на рахунок навчального закладу для здійснення його статутної діяльності, зміцнення навчально-матеріальної бази, на соціальний захист учнів, слухачів, проведення культурно-масової і фізкультурно-спортивної роботи.
(абзац третій частини четвертої статті 53 у редакції
Закону України від 11.09.2003 р. № 1158-IV)
Стаття 54. Кадрове забезпечення сфери освіти 
1. Педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов’язки. 
2. Педагогічну діяльність у навчальних закладах здійснюють педагогічні працівники, у вищих навчальних закладах третього і четвертого рівнів акредитації та закладах післядипломної освіти — науково-педагогічні працівники. 
Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
3. Педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. 
4. Педагогічні працівники підлягають атестації. За результатами атестації визначаються відповідність працівника займаній посаді, рівень його кваліфікації, присвоюються категорії, педагогічні звання. Порядок атестації педагогічних працівників встановлюється Міністерством освіти України. 
Перелік категорій і педагогічних звань педагогічних працівників, порядок їх присвоєння визначаються Кабінетом Міністрів України. 
Рішення атестаційної комісії є підставою для звільнення педагогічного працівника з роботи у порядку, встановленому законодавством. 
Стаття 55. Права педагогічних та науково-педагогічних працівників 
1. Педагогічні та науково-педагогічні працівники мають право на: 
захист професійної честі, гідності; 
вільний вибір форм, методів, засобів навчання, виявлення педагогічної ініціативи; 
індивідуальну педагогічну діяльність; 
участь у громадському самоврядуванні; 
користування подовженою оплачуваною відпусткою; 
забезпечення житлом у першочерговому порядку, пільгові кредити для індивідуального і кооперативного будівництва; 
придбання для працюючих у сільській місцевості основних продуктів харчування за цінами, встановленими для працівників сільського господарства; 
одержання службового житла; 
підвищення кваліфікації, перепідготовку, вільний вибір змісту, програм, форм навчання, навчальних закладів, установ та організацій, що здійснюють підвищення кваліфікації і перепідготовку. 
2. Відволікання педагогічних та науково-педагогічних працівників від виконання професійних обов’язків не допускається за винятком випадків, передбачених чинним законодавством. 

Стаття 56. Обов’язки педагогічних та науково-педагогічних працівників 
Педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов’язані: 
постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; 
забезпечувати умови для засвоєння вихованцями, учнями, студентами, курсантами, слухачами, стажистами, клінічними ординаторами, аспірантами навчальних програм на рівні обов’язкових вимог щодо змісту, рівня та обсягу освіти, сприяти розвиткові здібностей дітей, учнів, студентів; 
настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі: правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей; 
виховувати у дітей та молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком, народних традицій та звичаїв, національних, історичних, культурних цінностей України, її державного і соціального устрою, дбайливе ставлення до історико-культурного та природного середовища країни; 
готувати учнів та студентів до свідомого життя в дусі взаєморозуміння, миру, злагоди між усіма народами, етнічними, національними, релігійними групами; 
додержувати педагогічної етики, моралі, поважати гідність дитини, учня, студента; 
захищати дітей, молодь від будь-яких форм фізичного або психічного насильства, запобігати вживанню ними алкоголю, наркотиків, іншим шкідливим звичкам. 
Стаття 57. Гарантії держави педагогічним, науково-педагогічним працівникам та іншим категоріям працівників навчальних закладів
1. Держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам: 
належні умови праці, побуту, відпочинку, медичне обслуговування; 
підвищення кваліфікації не рідше одного разу на п’ять років; 
правовий, соціальний, професійний захист; 
надання пільгових довготермінових кредитів на будівництво (реконструкцію) і придбання житла; 
(частину першу статті 57 доповнено новим абзацом п’ятим
 згідно із Законом України від 22.02.2006 р. № 3461-IV,
 у зв’язку з цим абзаци п’ятий — чотирнадцятий вважати
 відповідно абзацами шостим — п’ятнадцятим)
компенсації, встановлені законодавством, у разі втрати роботи, у зв’язку зі змінами в організації виробництва і праці; 
призначення і виплату пенсії відповідно до чинного законодавства; 
встановлення підвищених посадових окладів (ставок заробітної плати) за наукові ступені і вчені звання; 
виплати педагогічним і науково-педагогічним працівникам надбавок за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки — 10 відсотків, понад 10 років — 20 відсотків, понад 20 років — 30 відсотків; 

(установлено, що у 2001 році положення і норми, передбачені абзацом дев’ятим частини першої статті 57 цього Закону, реалізуються в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України в межах видатків, врахованих у розрахунках до Державного бюджету України та місцевих бюджетів на 2001 рік згідно із Законом України від 07.12.2000 р. № 2120-III)
(установлено, що у 2002 році положення і норми, передбачені абзацом дев’ятим частини першої статті 57 цього Закону, реалізуються в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України в межах видатків, врахованих у розрахунках до Державного бюджету України та місцевих бюджетів на 2002 рік згідно із Законом України від 20.12.2001 р. № 2905-III)

надання педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов’язків; 
(установлено, що у 2002 році положення і норми, передбачені абзацом десятим частини першої статті 57 цього Закону, реалізуються в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України в межах видатків, врахованих у розрахунках до Державного бюджету України та місцевих бюджетів на 2002 рік згідно із Законом України від 20.12.2001 р. № 2905-III)

виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. 
(установлено, що у 2001 році положення і норми, передбачені абзацом одинадцятим частини першої статті 57 цього Закону, реалізуються в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України в межах видатків, врахованих у розрахунках до Державного бюджету України та місцевих бюджетів на 2001 рік згідно із Законом України від 07.12.2000 р. № 2120-III)
(установлено, що у 2002 році положення і норми, передбачені абзацом одинадцятим частини першої статті 57 цього Закону, реалізуються в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України в межах видатків, врахованих у розрахунках до Державного бюджету України та місцевих бюджетів на 2002 рік згідно із Законом України від 20.12.2001 р. № 2905-III)

абзац дванадцятий статті 57 виключено
(установлено, що у 2001 році положення і норми, передбачені абзацом дванадцятим частини першої статті 57 цього Закону, реалізуються в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України в межах видатків, врахованих у розрахунках до Державного бюджету України та місцевих бюджетів на 2001 рік згідно із Законом України від 07.12.2000 р. № 2120-III)
(установлено, що у 2002 році положення і норми, передбачені абзацом дванадцятим частини першої статті 57 цього Закону, реалізуються в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України в межах видатків, врахованих у розрахунках до Державного бюджету України та місцевих бюджетів на 2002 рік згідно із Законом України від 20.12.2001 р. № 2905-III)

(дію абзацу дванадцятого частини першої статті 57 зупинено
 на 2002 рік згідно із Законом України від 20.12.2001 р. № 2905-III,
 на 2003 рік — згідно із Законом України від 26.12.2002 р. № 380-IV,
 на 2004 рік — згідно із Законом України від 27.11.2003 р. № 1344-IV)

(установлено, що у 2005 році положення і норми, передбачені абзацом дванадцятим частини першої статті 57, діють в межах бюджетних призначень на оплату праці у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, згідно із Законами України від 23.12.2004 р. № 2285-IV, від 25.03.2005 р. № 2505-IV)
(дію абзацу дванадцятого частини першої статті 57 зупинено на 2007 рік та встановлено, що оплата праці зазначених працівників здійснюється в межах бюджетних призначень на оплату праці та у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, згідно із Законом України від 19.12.2006 р. № 489-V)
(положення, передбачені частиною першою статті 66 Закону України від 19.12.2006 р. № 489-V, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007)

(абзац дванадцятий статті 57 виключено згідно із
 Законом України від 28.12.2007 р. № 107-VI)

(зміни, внесені підпунктом «а» підпункту 1 пункту 49 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008)

абзац тринадцятий статті 57 виключено
(установлено, що у 2001 році положення і норми, передбачені абзацом тринадцятим частини першої статті 57 цього Закону, реалізуються в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України в межах видатків, врахованих у розрахунках до Державного бюджету України та місцевих бюджетів на 2001 рік згідно із Законом України від 07.12.2000 р. № 2120-III)
(установлено, що у 2002 році положення і норми, передбачені абзацом тринадцятим частини першої статті 57 цього Закону, реалізуються в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України в межах видатків, врахованих у розрахунках до Державного бюджету України та місцевих бюджетів на 2002 рік згідно із Законом України від 20.12.2001 р. № 2905-III)

(дію абзацу тринадцятого частини першої статті 57 зупинено
 на 2002 рік згідно із Законом України від 20.12.2001 р. № 2905-III,
на 2003 рік — згідно із Законом України від 26.12.2002 р. № 380-IV,
 на 2004 рік — згідно із Законом України від 27.11.2003 р. № 1344-IV)

(установлено, що у 2005 році положення і норми, передбачені абзацом тринадцятим частини першої статті 57, діють в межах бюджетних призначень на оплату праці у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, згідно із Законами України від 23.12.2004 р. № 2285-IV, від 25.03.2005 р. № 2505-IV)
(дію абзацу тринадцятого частини першої статті 57 зупинено на 2007 рік та встановлено, що оплата праці зазначених працівників здійснюється в межах бюджетних призначень на оплату праці та у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, згідно із Законом України від 19.12.2006 р. № 489-V)
(положення, передбачені частиною першою статті 66 Закону України від 19.12.2006 р. № 489-V, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007)

(абзац тринадцятий статті 57 виключено згідно із
 Законом України від 28.12.2007 р. № 107-VI)

(зміни, внесені підпунктом «а» підпункту 1 пункту 49 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008)

Абзац чотирнадцятий статті 57 виключено
(згідно із Законом України
 від 28.12.2007 р. № 107-VI)

(зміни, внесені підпунктом «а» підпункту 1 пункту 49 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008)

Абзац п’ятнадцятий статті 57 виключено
(згідно із Законом України
 від 28.12.2007 р. № 107-VI)

(зміни, внесені підпунктом «а» підпункту 1 пункту 49 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008)

2. Держава забезпечує встановлення посадових окладів (ставок заробітної плати) науково-педагогічним, педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних закладів та установ освіти на основі Єдиної тарифної сітки у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
(дію абзацу другого частини другої статті 57 зупинено
 на 2002 рік згідно із Законом України від 20.12.2001 р. № 2905-III,
на 2003 рік — згідно із Законом України від 26.12.2002 р. № 380-IV,
 на 2004 рік — згідно із Законом України від 27.11.2003 р. № 1344-IV)

(установлено, що у 2005 році положення і норми, передбачені абзацом другим частини другої статті 57, діють в межах бюджетних призначень на оплату праці у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, згідно із Законами України від 23.12.2004 р. № 2285-IV, від 25.03.2005 р. № 2505-IV)
(дію абзацу другого частини другої статті 57 зупинено на 2007 рік та встановлено, що оплата праці зазначених працівників здійснюється в межах бюджетних призначень на оплату праці та у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, згідно із Законом України від 19.12.2006 р. № 489-V)
(положення, передбачені частиною першою статті 66 Закону України від 19.12.2006 р. № 489-V, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007)

(частина друга статті 57 у редакції
 Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI)

(зміни, внесені підпунктом «б» підпункту 1 пункту 49 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008)

3. У разі захворювання педагогічного та науково-педагогічного працівника, яке унеможливлює виконання ним професійних обов’язків і обмежує перебування в дитячому, учнівському, студентському колективах, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу, за ним зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. 
4. Педагогічним працівникам, які працюють у сільській місцевості і селищах міського типу, а також пенсіонерам, які раніше працювали педагогічними працівниками в цих населених пунктах і проживають у них, держава відповідно до чинного законодавства забезпечує безплатне користування житлом з опаленням і освітленням у межах встановлених норм. Пільги на безплатне користування житлом з опаленням та освітленням, передбачені абзацом першим цього пункту, надаються працівникам за умови, якщо розмір наданих пільг у грошовому еквіваленті разом із середньомісячним сукупним доходом працівника за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та пенсіонерам за умови, якщо середньомісячний сукупний доход сім’ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
(дію абзацу першого частини четвертої статті 57 зупинено
 на 2003 рік згідно із Законом України від 26.12.2002 р. № 380-IV,
 на 2004 рік — згідно із Законом України від 27.11.2003 р. № 1344-IV)

(дію абзацу першого частини четвертої статті 57 відновлено у зв’язку із внесенням змін до пункту 12 частини першої статті 80 Закону України від 27.11.2003 р. № 1344-IV згідно із Законом України від 17.06.2004 р. № 1801-IV)

(абзац перший частини четвертої статті 57 із змінами,
 внесеними згідно із Законом України від 28.12.2007 р. № 107-VI)

(зміни, внесені підпунктом «в» підпункту 1 пункту 49 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008)

Вони мають право на безоплатне одержання у власність земельної ділянки в межах земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарської установи та організації, розташованих на території відповідної ради, із земель сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарської установи та організації, що приватизуються, або земель запасу чи резервного фонду, але не більше норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, встановлених законом для ведення особистого селянського господарства. 
Дія абзацу другого цієї частини не поширюється на громадян, які раніше набули право на земельну частку (пай) та земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства чи для ведення особистого селянського господарства, крім випадків успадкування права на земельну частку (пай), земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства чи для ведення особистого селянського господарства відповідно до закону. 
(абзац другий частини четвертої статті 57 із змінами, внесеними
 згідно із Законом України від 11.12.2003 р. № 1377-IV,
замінено абзацами другим та третім згідно із
 Законом України від 20.04.2004 р. № 1694-IV)
5. Педагогічним та науково-педагогічним працівникам за рахунок власних коштів навчальних закладів може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. 
Стаття 58. Заохочення педагогічних та науково-педагогічних працівників 
За особливі трудові заслуги педагогічні та науково-педагогічні працівники можуть бути нагороджені державними нагородами, представлені до присудження державних премій України, відзначені знаками, грамотами, іншими видами морального та матеріального заохочення. 
Стаття 59. Відповідальність батьків за розвиток дитини 
1. Виховання в сім’ї є першоосновою розвитку дитини як особистості. 
2. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. 
3. Батьки та особи, які їх замінюють, зобов’язані: 
постійно дбати про фізичне здоров’я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей; 
поважати гідність дитини, виховувати працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до державної і рідної мови, сім’ї, старших за віком, до народних традицій та звичаїв; 
виховувати повагу до національних, історичних, культурних цінностей українського та інших народів, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання та навколишнього природного середовища, любов до своєї країни; 
сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу; 
виховувати повагу до законів, прав, основних свобод людини. 
4. Держава подає батькам і особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов’язків, захищає права сім’ї. 
Стаття 60. Права батьків 
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право: 
вибирати навчальний заклад для неповнолітніх дітей; 
обирати і бути обраними до органів громадського самоврядування навчальних закладів; 
звертатись до державних органів управління освітою з питань навчання, виховання дітей; 
захищати у відповідних державних органах і суді законні інтереси своїх дітей. 
Розділ IV 
ФІНАНСОВО-ГОСПОДАРСЬКА ДІЯЛЬНІСТЬ, МАТЕРІАЛЬНО-ТЕХНІЧНА БАЗА НАВЧАЛЬНИХ ЗАКЛАДІВ
Стаття 61. Фінансово-господарська діяльність навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти 
1. Фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. 
2. Держава забезпечує бюджетні асигнування на освіту в розмірі не меншому десяти відсотків національного доходу, а також валютні асигнування на основну діяльність. 
3. Частину третю статті 61 виключено
(згідно із Законом України
 від 23.12.2010 р. № 2856-VI)
4. Додатковими джерелами фінансування є: 
кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів відповідно до укладених договорів; 
плата за надання додаткових освітніх послуг; 
кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян; 
доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання; 
дотації з місцевих бюджетів; 
дивіденди від цінних паперів; 
(дію абзацу сьомого частини четвертої статті 61 зупинено на 2007 рік в частині відкриття рахунків у банківських установах, збереження коштів на депозитних рахунках у банках та користування банківськими кредитами згідно із Законом України від 19.12.2006 р. № 489-V)

(абзац сьомий частини четвертої статті 61
 у редакції Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI)

(зміни, внесені підпунктом 2 пункту 49 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008)

валютні надходження; 
добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; 
інші кошти. 
5. Розмір плати за весь строк навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації кадрів або за надання додаткових освітніх послуг встановлюється навчальним закладом у грошовій одиниці України — гривні, з урахуванням офіційно визначеного рівня інфляції за попередній календарний рік. 
Розмір плати за весь строк навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації кадрів або за надання додаткових освітніх послуг встановлюється у договорі, що укладається між навчальним закладом та особою, яка навчатиметься, або юридичною особою, що оплачуватиме навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації кадрів або надання додаткових освітніх послуг, і не може змінюватися протягом усього строку навчання. Типовий договір затверджується спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі освіти і науки. 
Розмір плати за весь строк навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації кадрів або за надання додаткових освітніх послуг публікується у загальнодержавних друкованих засобах масової інформації та інформаційних збірниках спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади в галузі освіти і науки. 
Абзац четвертий частини п’ятої статті 61 виключено
(згідно із Законом України
 від 23.12.2010 р. № 2856-VI)
Плата за навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації кадрів або за надання додаткових освітніх послуг може вноситися за весь строк навчання, підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації кадрів або надання додаткових освітніх послуг повністю одноразово або частками — помісячно, по семестрах, щорічно. 
(статтю 61 доповнено новою частиною п’ятою
 згідно із Законом України від 13.12.2001 р. № 2887-III,
у зв’язку з цим частини п’яту — сьому
 вважати відповідно частинами шостою — восьмою)
6. Частину шосту статті 61 виключено
(згідно із Законом України
 від 23.12.2010 р. № 2856-VI)
7. У разі одержання коштів з інших джерел бюджетні та галузеві асигнування навчальних закладів та установ, організацій системи освіти не зменшуються. 
8. Бюджетні асигнування на освіту та позабюджетні кошти не підлягають вилученню та використовуються виключно за призначенням. 
Стаття 62. Фінансування наукових досліджень 
1. Фінансування фундаментальних та пошукових наукових досліджень, наукових програм, проектів державного значення у вищих навчальних закладах, науково-дослідних установах системи освіти здійснюється на конкурсній основі в обсязі не меншому десяти відсотків державних коштів, що виділяються на утримання вищих навчальних закладів. 
2. Фінансування прикладних досліджень, розробок здійснюється за рахунок бюджету та інших джерел, а результати досліджень реалізуються як товар відповідно до чинного законодавства. 
Стаття 63. Матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти 
1. Матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. 
2. Земельні ділянки державних навчальних закладів, установ та організацій системи освіти передаються їм у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. 
3. Навчальні заклади самостійно розпоряджаються прибутками від господарської та іншої передбаченої їх статутами діяльності. 
4. Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством. 
5. Об’єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов’язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. 
6. Потреби державних навчальних закладів та установ, організацій системи освіти для розвитку їх матеріально-технічної бази задовольняються державою першочергово відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України нормативів. 

Розділ V 
МІЖНАРОДНЕ СПІВРОБІТНИЦТВО 
Стаття 64. Міжнародне співробітництво у державній системі освіти 
1. Навчальні заклади, наукові, науково-виробничі установи системи освіти, органи державного управління освітою мають право укладати договори про співробітництво, встановлювати прямі зв’язки із навчальними закладами, науковими установами системи освіти зарубіжних країн, міжнародними організаціями, фондами тощо відповідно до чинного законодавства України. 
2. Державні навчальні заклади та наукові, науково-виробничі установи державної системи освіти, органи державного управління освітою мають право здійснювати зовнішньоекономічну діяльність відповідно до законодавства на основі договорів, укладених ними з іноземними юридичними, фізичними особами, мати власний валютний рахунок, створювати спільні підприємства. 
3. Міністерство освіти України, міністерства і відомства, яким підпорядковані навчальні заклади, Вища атестаційна комісія України разом з іншими державними установами, організаціями проводять роботу, пов’язану з встановленням еквівалентності атестатів і дипломів, міжнародним визнанням навчальних курсів, кваліфікацій, вчених ступенів і звань. 
4. Держава сприяє міжнародному співробітництву навчальних закладів та органів управління освітою, виділяє їм відповідні валютні асигнування, звільняє від оподаткування, сплати мита і митного збору за навчальне, наукове та виробниче обладнання та приладдя, що надходять для них з-за кордону для навчальних і наукових цілей. 
(частина 4 статті 64 втратила чинність в частині звільнення від сплати ввізного мита, митних та акцизних зборів і податку на добавлену вартість з товарів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України згідно із Законом України від 17.12.96 р. № 608/96-ВР)

5. Валютні, матеріальні надходження від зовнішньоекономічної діяльності використовуються державними навчальними закладами, науковими, науково-виробничими установами системи освіти для забезпечення їх власної статутної діяльності згідно з чинним законодавством. 

Розділ VI 
МІЖНАРОДНІ ДОГОВОРИ 
Стаття 65. Міжнародні договори 
Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України про освіту, то застосовуються правила міжнародного договору. 
Розділ VII 
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА ПОРУШЕННЯ ЗАКОНОДАВСТВА ПРО ОСВІТУ 
Стаття 66. Відповідальність за порушення законодавства про освіту 
Посадові особи і громадяни, винні в порушенні законодавства про освіту, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. 

Голова Верховної Ради
 Української РСР

Л. КРАВЧУК

м. Київ
23 травня 1991 року 
№ 1060-XII